De borde inte bussa mig på honom, jag gör mos av honom.
Skatteverkets folk,
som ger Billy Graham ett helvete, är Rosenbergs.
Han ska bort. Jag skiter fullständigt i hans ursäkter.
Han gick ut i tv.
Jag har redan beordrat Connally att sätta åt familjen Chandler,
var för sig och tillsammans, när det gäller inkomstskatt.
Alla de där svinpälsarna.
Det här är nåt vi kan sätta åt Teddy
eller Kennedyklanen med.
och vi använder det.
En kontroversiell dag i politiken.
En man som försökte
bugga demokraternas kontor,
visade sig vara anställd
vid Richard Nixons återvalskommitté.
Han är en av fem personer som greps igår,
WATERGATE KONTORSBYGGNAD
vid demokraternas högkvarter.
Och gissa vad han är mer,
konsult i president Nixons återvalskommitté.
Rättegången började idag för de fem som greps,
när de bröt sig in på demokraternas partihögkvarter.
Var redo med kameran.
John Dean, f.d. Rådgivare sa
att Nixon kände till mörkläggningen av Watergate.
Watergateförhören
Vid ett tillfälle minns jag att presidenten bad mig
upprätta en lista över allt besvärligt pressfolk
så vi kunde vara till besvär för dem efter valet.
Dean läste upp ett 245-sidigt uttalande
som beskriver en president som kände sig kränkt
av krigsprotester och politiska motståndare,
använde brottsliga metoder, som avlyssning av tidningsfolk.
Charles Colsons plan med mordbrand och inbrott hos Brookingsinstitutet
och spionage mot Kennedy och andra demokrater.
Maktmissbruk är själva essensen av tyranni.
Jag ber er beakta
de skrämmande följder detta för med sig i ett fritt samhälle.
Presidenten mottog idag avskedsansökan från tre rådgivare.
CHARLES COLSON PRESIDENTENS RÅDGIVARE
H.R. HALDEMAN PRESIDENTENS EX- ASSISTENT
Avgår gör H. R. Haldeman, stabschef. Slutar gör även John Ehrlichman,
JOHN D. EHRLICHMAN PRESIDENTENS EX- ASSISTENT
politisk rådgivare.
Högsta domstolen har meddelat dom i tvisten om banden.
Här är Carl Stern med domen.
Det är ett enhälligt beslut, åtta mot noll.
Domare Rehnquist deltog inte i beslutet,
som tvingar presidenten lämna ut banden.
CARL STERN NBC-NYHETERNA
Det är ett enhälligt beslut.
En rådgivare i Vita huset sa idag att ett riksrättsåtal mot presidenten,
är helt säkert.
Detta är utan tvekan
de sista timmarna för den 37:e presidenten i USA.
Detta är en historisk dag,
den enda gången en president har avgått
i vår 200-åriga historia.
Ni kan se Vita huset
och strax
ska president Nixon möta folket,
kanske sista gången som USA's president.
8 augusti, 1974
Femton sekunder, herr President.
Fem, fyra, tre...
God afton. Det här är 37:e gången jag talar från detta ämbetsrum,
där så många beslut tagits som skapat vår nations historia.
Jag minns exakt var jag var.
James Reston Jr - Författare
Telefonen ringde, det var min far.
Han sa: "Sätt på tv:n. Richard Nixon avgår."
Jag var hemma, tittade på tv.
John Birt - Programdirektör London Weekend Television
Som alla andra
hade jag suttit klistrad vid senatsförhören.
Äntligen blev det av.
Därför ska jag avgå som president. Detta verkställs imorgon klockan tolv.
Men istället för att känna mig nöjd,
blev jag bara argare och argare. För det fanns inget erkännande av skuld,
ingen ursäkt.
Då anade jag inte
Bob Zelnick - Byråchef, ABC News
att jag skulle ingå i gruppen som försökte få fram den ursäkten.
Att lämna ämbetet innan min mandattid gått ut strider mot varje instinkt i min kropp.
Jag har aldrig varit den som ger upp.
Och den gruppen skulle ledas av den mest otrolige av alla vita riddare.
En man utan politisk övertygelse.
En man som aldrig röstat.
Men han hade en stor fördel gentemot oss övriga.
Han förstod tv.
Och nu kommer programledaren för "Frost Over Australia".
Mr David Frost!
Tack. Tack.
Hallå. Godafton.
Med världens ögon riktade mot Vita huset,
har här i Australien tjuvar brutit sig in i en köttfabrik i Brisbane
och stulit ett ton fläskkorv.
Polisen i Queensland söker några män i en lång, smal flyktbil.
Min första gäst...
Vi visste inget
om Frost.
Jack Brennan, Nixons f.d. Stabschef
Han var en brittisk programledare.
Han hade haft en pratshow i USA som vann en del priser.
Men han sålde inte bra och tv-bolaget släppte honom.
Han tog showen till Australien,
där han befann sig när presidenten avgick.
Nästa veckas gäst är Evonne Goolagong.
Vi ses då. Guds frid.
- Bra show, David. - Tack, Noah.
Titta på det här. Nixon lämnar Vita huset.
En mörk dag för Nixon som har lockat massorna
till Vita huset.
- Är det direkt? - Ja.
De var segrar. Det är inte det här.
Vad är klockan i Washington?
- Nio på förmiddagen. - Varför inte vänta?
Klockan är sex på västkusten. Halva publiken sover ännu.
Okej, plocka ihop scendekoren.
...bevittnar den sorgligaste dagen i Richard Nixons liv.
Hans sista stund som USA's president.
Ett ögonblick olikt allt annat i detta lands historia.
Richard Nixon som nu går
från presidentmakten till ett slags exil.
Ta fram tittarsiffrorna, kan du det? För hela världen.
Jag minns hans ansikte,
han stirrade ut genom fönstret.
Under honom firade det liberala Amerika skadeglatt.
Hippies, värnpliktsvägrare, klåpare.
De som spottade på mig när jag kom från Vietnam.
De hade gjort sig kvitt Richard Nixon, deras värsta fasa.
London Weekend TV-studior Två veckor senare
Vad är det som inte kan vänta?
Jag har en idé, John. En djärv idé om en intervju.
- Fish and Chips, tack. - Snart...
Det är för sent nu. Jag ringde...
Bönor, ärtor och lamm, tack.
...och gav dem ett förslag.
Om objektet skulle säga ja...
Han är en rätt stor fisk... Som simmar i inte helt o-knepiga vatten.
Givetvis vill jag ha en god vän,
och den bästa producent jag vet, vid min sida.
- Vem är det?
- Richard Nixon.
Richard Nixon?
Lägg av, se inte ut så där.
Hur ska jag se ut?
Igår kväll såg jag dig intervjua Bee Gees.
Var de inte underbara?
Lägg av, John. Vi har gjort politiska intervjuer förut.
Vad för slags intervju?
En komplett spegling av hans liv, hans presidentskap.
Och?
- Och vadå? - Kom igen, David.
Det enda som skulle intressera någon
vore ett erkännande.
Ett totalt, utan förbehåll, erkännande.
Vi skaffar det också.
- Av Richard Nixon? - Kom igen, John.
Tänk på tittarsiffrorna.
Vet du hur många som såg hans avskedstal?
Fyrahundra miljoner.
Till slut hörde David ingenting.
När han kom till Kalifornien
lades Nixon in på sjukhus med akut åderinflammation.
Nu var Gerald Ford,
den nye presidenten,
desperat att få bort fokus från Watergate
och gav Nixon full amnesti.
Därför har jag, Gerald Ford, president i Förenta staterna,
tillerkänt och i denna skrivelse beviljar jag en hel, ovillkorlig och absolut amnesti
till Richard Nixon, för alla brott mot Förenta staterna.
Mannen som begått den grövsta förbrytelsen
i USA's politiska historia skulle inte ställas inför rätta.
Det var som han smet ut bakvägen.
En opinionsundersökning visade
att två av tre ogillade amnestin.
FORDS DUBBELMORAL
Ett telegram från Virginia löd: Roosevelt hade "Nya given",
Truman sin "Rättvisa giv" och Ford har sin "Falskgiv".
Det fanns ingen överenskommelse, punkt.
Sanningen kommer aldrig att komma fram.
Folket vill veta sanningen
och jag tror aldrig den blir helt känd.
San Clemente, Kalifornien Tre månader senare
Hur gör vi med protesterna i college?
Ska vi använda citat
från "Ställ upp så du räknas"-talet?
Ta hela promemorian
- från Lincoln Memorial. - Hela grejen.
Herr President, Swifty Lazar är här.
Nej, stanna här. Ni kommer att gilla det här.
Det är min förläggaragent från Hollywood. Han har renlighetsmani.
- Herr President, trevligt att ses. - Detsamma.
Det här är folk som hjälper mig med min bok.
Diane Sawyer, Frank Gannon, Irving Lazar.
- Trevligt att ses. - Miss Sawyer.
Mr Gannon.
Okej, vi ses efter lunch.
Hur känns det, sir?
Det är bättre, tack. Men inte bra nog för att spela golf.
Tack gode Gud. Jag avskyr det spelet.
Jag är borta sex veckor från ämbetet som USA's president
och de får mig att träna puttar på rummet.
Dra er aldrig tillbaka, mr Lazar.
Som jag ser det, de olyckligaste människorna i världen är de pensionerade.
Onyttiga. Det som ger livet mening är nyttan.
Ett mål. Striden. En kamp, även om man inte vinner den.
När min läkare förklarade mig oförmögen att vittna
i rättegången, trodde alla att jag blev lättad.
De hade fel. Sämre än så var det aldrig.
Är det en utmaning ni vill ha, så har jag en ni kommer att gilla.
Att spendera två miljoner dollar, 2,3 för att vara exakt.
Jag fick det för era memoarer.
Jaha, tack ska du ha.
Det kanske är lite mindre än jag ville,
men jag lovar, det är mycket mer än de ville.
Boken är viktig för mig.
Det är kanske den enda chans jag får att rätta till missförstånd
och påminna folk att Nixon-åren inte bara var dåliga.
Om ni vill försöka rätta till missförstånd,
- borde jag kanske prata med honom. - Vem?
David Frost. En engelsk pratshowkille.
Varför skulle jag prata med David Frost?
För ett tag sedan skrev han och bad om en intervju.
Vi svarade inte.
Vi tyckte inte att han passade.
Jag trodde vi skulle göra en med CBS.
Vi ska, men att göra den med David Frost skulle vara lättare än med Mike Wallace.
Ja. Men den skulle få mycket mindre, du vet, trovärdighet.
Sant, sant. Men vi skulle få mycket mer pengar.
Verkligen?
Vi har 350 000 dollar på bordet från CBS.
Men om jag kan få Frost att betala mer och säkra bättre villkor
vore det synd att avstå.
Det vore intressant att veta var han är just nu.
Vi band honom vid järnvägsrälsen, och han kom loss.
Sydney, Australien
Vi begravde honom levande, och han gick fri.
Idag ska vi sänka ner utbrytarkungen Derek Harrison i vattnet
för att se om han mirakulöst kan lura döden en gång till.
Godafton och välkomna till Great Escapes.
Jag är David Frost.
Och bryt.
I alla förhandlingar måste man veta motståndarens gräns.
Swifty Lazar Beverly Hills, Kalifornien
För att få veta det, ringer man dem sent på kvällen eller i helgen.
Om de svarar vet man att de är desperata.
Då vet man att man har övertaget.
Mr Frost? Irving Lazar.
Vem?
Swifty Lazar. Jag representerar Nixon.
- Vad är klockan? - Ringde jag olämpligt?
Nej! Inte alls.
Jag ringer angående din förfrågan om en intervju.
Efter att ha övervägt det,
är min klient inte nödvändigtvis emot idén.
Jaså? Det är... det är fantastiska nyheter!
- Jag fick 500 000 dollar. - Är det bra?
Herr President, det är en halv miljon dollar För en nyhetsintervju.
Det är enastående.
Vad är haken?
Med Frost? Ingen. Han kommer att fjäska för dig.
Han är så tacksam för att få den,
att han gör soffmys av hela kvällen
och betalar en halv miljon dollar för nöjet.
Tror du att du skulle kunna få 550?
Jag fick sex.
Hur kunde du göra det?
600 000 dollar är mycket.
- 200 000 för påskriften? - Oroa dig inte för pengarna.
Amerikaner i allmänhet anser att han borde låsas in.
Du gör honom rik.
Att bjuda över tv-bolagen irriterade dem.
De är bara avundsjuka.
Det snackas redan om checkblocksjournalism.
Försäljningen blir en strid.
Utan färdiga säljavtal får vi inte in någon reklam.
Ingen reklam, inga intäkter.
Och den stora frågan: Varför göra det? Du behöver inte.
Karriären går bra.
Det här sprider dig över tre kontinenter,
äventyrar andra program.
Vill inte Australien
göra en säsong till?
- Jo. - Och London också?
Det är London och Australien.
Det här...
Du skulle inte förstå, John.
Du var inte med i New York.
Det är obeskrivligt.
Framgång i Amerika är olik all annan framgång.
Och tomheten när den är borta.
Och den hemska tanken... att den aldrig kommer tillbaka.
Det finns en restaurang i New York, Sardi's.
Vanligt folk kan inte boka bord där, det var mitt stamställe!
Jag skulle vara gladare
om du sa vad du har för vision med intervjun.
Ursäkta mig, mr Frost.
Skulle ni kunna?
Men jag hör bara en man som gör det
för att få rubriker och ett bra bord.
Och det gör mig nervös.
Din nervositet är så vacker.
"Hallå, god afton och välkomna."
Jag säger faktiskt inte så.
Hallå, mr Frost.
- Champagne? - Nej, tack.
Ett glas till, sir?
Du gillar inte champagne?
- Inte på flygplan. - Ja, man blir hemskt uttorkad.
Knepet är att ha ett glas vatten också.
Som wienare serverar kaffe.
Jag har aldrig varit i Wien.
Du skulle gilla det. Det är som Paris... utan fransmännen.
- Vad heter du? - Caroline.
- David. - Ja, jag vet. David Frost.
"Hallå, god afton och välkomna."
Jag hörde en intervju med dig på radion.
Gav den i baksätet på din Rolls Royce.
- Bentley. - Över telefon.
De säger att du är en person som definierar den tid vi lever i.
Verkligen?
Du och Vidal Sassoon.
Men det som gjorde dig speciell, sa de,
var att du var en person som blivit mycket känd
utan att besitta någon märkbar talang.
Så vänligt.
Och att du flyger omkring en hel del.
Det är sant.
- Varför? - Jag gillar att ligga i.
- Varför? - Det är intressantare än att ligga still.
Du har mycket sorgsna ögon.
Har jag det?
- Har nån sagt det till dig förut? - Nej.
Är du en ledsen person?
Låt oss prata lite om dig.
Du trivs bättre med att ställa frågor.
Så rätt du har!
Detta är er kapten.
Vi har påbörjat nedstigningen mot Los Angeles.
Får jag ber er gå till era platser och spänna fast er,
vi ska strax landa.
Vart är du på väg?
Jag ska träffa Richard Nixon.
Verkligen?
Man säger att han har ett enormt huvud.
Men världens sexigaste röst.
Var befinner han sig nu?
I nån mörk underjordisk grotta där han slickar sina sår?
Nej, faktiskt inte. I sin rätt flotta strandvilla i Kalifornien.
Richard Nixon i en strandvilla. Så motsägelsefullt.
Du får komma med om du vill.
- Och träffa Nixon? - Varför inte?
Är det säkert?
Jättegärna.
Kabinpersonal, gör klart för landning.
Jag ber redaktionen ringa dig imorgon.
Och skicka en bil... med telefon.
Och han gjorde det. Pengar fanns det.
Caroline Cushing Los Angeles, Kalifornien
Allt var glitter och guld. På utsidan.
Det jag inte visste var att samtidigt hade han vänt sig...
...till de stora tv-bolagen och försökt intressera dem för intervjuerna.
Jag är ledsen, David, men vår policy är att inte betala för nyhetsintervjuer.
Vi älskar det du gör som underhållare.
Guinness-programmet - älskar det. Du är en kul kille.
Men en sådan här intervju?
Du ber oss betala en brittisk programledare för att intervjua en amerikansk president...
...helt utan någon redaktionell kontroll?
Visst är det ett nytt grepp.
Jag vet att du har mycket att göra. Jag ska inte uppehålla dig.
Tack för att du kom. Jag återkommer till dig.
Okej. Tack så mycket.
Och han sa inget till någon, då...
inte ens mig. Det hade varit att erkänna
ett misstag.
David gör inga misstag.
Så där. Du behöver inte göra nåt.
- Det gick bra att hitta hit. - Ja, tack.
- Trevligt att få träffa er, mr Frost. - Detsamma, sir.
Får jag presentera Caroline Cushing?
Ert hus är mycket vackert.
- Romantiskt. - Tack.
Min producent, John Birt.
- Trevligt att ses. - God dag.
Här är mr Lazar och Jack Brennan.
Miss Cushing, vill ni gå en runda?
Sträcka på benen?
Ja, gärna. Det vore jättetrevligt. Tack.
Här är mitt tjänsterum.
Det är här Brezjnev och jag höll vårt möte.
Brezjnev satt där, Gromyko där, Dobrynin där.
Vi pratade i nio timmar i sträck.
Efter mötet, som en souvenir från besöket...
...minns jag att vi lät specialtillverka en Lincoln.
Mörkblå, körsbärsträ, läder.
Vi satte oss i den för att bli fotograferade,
när han helt plötsligt ställer sig på gasen!
Så regel nummer ett i det politiska livet är...
...låt aldrig en president sätta sig bakom ratten i en bil, aldrig någonsin.
Vi är inte vana att göra någonting själva, ännu mindre köra bil.
Och som ordföranden tryckte ner foten...
Jag skulle tro att det han körde senast, var en traktor på nån ukrainsk potatisodling.
Han brakade in i trottoarer och över farthinder.
Två varv runt mina ägor.
Till slut hamnade vi på nåt avlägset ställe vid kusten,
där ute, med utsikt över havet.
Han stänger av bilen och börjar prata. I två timmar.
Om sitt favoritämne, stålverk.
Han sa: "Herr President, politiker brukar ha någon tragedi i sina bakgrunder."
Jag berättade att jag förlorade två bröder i tbc.
Han såg sin far dö i cancer han drabbades av i stålverket.
Han var en sorgsen man. Och en ädel motståndare.
Jag skulle inte vilja vara rysk ledare. De vet aldrig när de blir bandade.
Det var väl allt. Tills i mars. Jag ser fram mot det.
Tack, herr President. Jag med.
Det är lustigt... jag har aldrig blivit utmanad på duell tidigare.
- Det är väl vad det här är. - Nja, egentligen inte.
Givetvis är det, det.
Och jag gillar det.
Inga grepp är förbjudna, eller? Inga grepp är förbjudna.
Mr Frost. Vi har fortfarande den lilla frågan med...
Självklart.
Jag ber verkligen om ursäkt.
Tvåhundratusen dollar.
Jag hoppas det inte kommer från din egen ficka.
Tro mig, sir. Jag önskar att mina fickor var så djupa.
- Jag skriver ut den på? - Irving Paul Lazar.
Richard M. Nixon.
Richard M. Nixon 200 000 dollar. Varsågod.
Le.
Du kan ha den i din våning i New York.
Och dina liberala vänner kan använda den som darttavla.
Jag bor faktiskt i Monte Carlo nu.
- Verkligen? - Ja. Adjö, herr President.
Lyd mitt råd, gift dig med den kvinnan.
Ja. Underbar, eller hur?
Viktigare än det, hon kommer från Monaco.
De betalar ingen skatt där.
- Adjö. - Adjö.
Det gjorde det säkert.
Kom ur hans egen ficka.
Han kunde inte titta mig i ögonen.
Tv-bolagen nappade inte.
Utan dem får vi inte med reklambyråerna.
Det hela kanske aldrig blir av.
Verkligen? Så vårt möte kan ha kostat honom 200 000 dollar.
Korrekt.
Hade jag vetat det hade jag bjudit på te.
Säg, la du märke till hans skor?
- Nej. - Italienska. Inga skosnören. Vad tror du?
Man vill att jag ska ha ett par sådana.
Jag tycker en man ska ha skosnören.
Gör du?
Jag tycker italienska skor är feminina.
Ja, det stämmer.
Los Angeles Internationella Flygplats En vecka senare
Jag är ledsen, David.
Varför skulle ett amerikanskt tv-bolag anlita nån utifrån?
Nån vars egna show ställdes in.
Jag beklagar att du känner så.
Du begår ett stort misstag.
NBC.
Då är tv-bolagen körda. Alla som finns.
Jaha, då var det slut.
- Jag är ledsen, David. - Ha inte så bråttom.
Var är din äventyrslust?
Tanken är att vi betalar för programmet
och säljer det själva, inte via de stora tv-bolagen.
Tänk dig, vi skulle vara vårt eget tv-bolag.
Hur låter det?
- Kom in. - Det har aldrig gjorts förr.
Historiskt.
Tänk på saken och ring mig.
The Plaza Hotel New York City - 1976
David, här är Jim Reston och Bob Zelnick,
våra två blivande assistenter.
Känn er som hemma.
Bob har varit radiokorrespondent i tio år.
Han ska till ABC nästa år.
Den allmänna åsikten
är att jag har slösat bort min filmstjärnelook på radio.
Jim är universitetslärare
och skriver en bok om kriminell oärlighet, korruption,
paranoia och maktmissbruk hos Nixon.
- Den andra i ämnet. - Fjärde.
Trevligt att ha er med.
Innan jag skriver på skulle jag vilja veta
vad du hoppas åstadkomma med intervjun.
Vad jag vill åstadkomma?
Jag har ordnat tolv inspelningsdagar.
Det är nästan 30 timmar med den mest fängslande
och kontroversielle politikern i vår tid.
Räcker inte det?
Inte för mig.
Jag skulle offra ett år av mitt liv, lämna min familj...
...för att arbeta med nåt som betyder mer för mig än du kan ana.
Att göra det
utan att åstadkomma det jag själv vill vore otänkbart.
Nej, okej.
Vad är det du vill åstadkomma?
Ge Nixon rättegången han aldrig fick.
Självklart ska vi ställa svåra frågor.
"Svåra frågor."
Han orsakade förlusten av 21 000 amerikaner
och en miljon människor från Indokina.
Han slapp fängelse enbart tack vare Fords amnesti.
Men att börja jaga honom mekaniskt och utgå från
att han är en hemsk typ,
skulle inte det skapa mer sympati för honom?
Du vet,
just nu, måste jag erkänna, går det inte
att känna någon sympati alls för Nixon.
Han har urholkat presidentskapet
och lämnat landet som valde honom i trauma.
Det amerikanska folket behöver en fällande dom.
Vårt politiska systems demokratiska integritet
är en idé som bygger helt på det.
Och om, sedermera, folk säger
att det var i den här intervjun som Nixon rentvådde sig,
skulle det vara det värsta brottet av alla.
Visste du att Mike Wallace jobbar med det här?
Och att i politiska kretsar
ses hela det här projektet som ett skämt.
Kom igen, Jim.
Tack, Jim. Kan vi få några minuter?
Otroligt.
Jag riskerade nacken för dig.
Somliga vill faktiskt ha det här jobbet.
Jag med, om det görs rätt.
Den sprätten? Sympati för Nixon?
- Skitsnack! - Hur vet du det?
Gör Mike Wallace en grej på det här?
- Tydligen. - Varför sa du inget?
Det är inte relevant.
Vad har han för vinkel? "Brittisk programledare,
"duktig med aktriser, inte så bra på motsträviga presidenter."
- Det sägs så. - Okej.
Det är svårt att inte känna sig lite förolämpad av det.
Bob är tydligen ett proffs. Vad säger du om Reston?
En idiot. För känslosam. Skicka hem honom.
Jag tycker han ska stanna.
Jag gillade hans
- passion. - Han kommer att driva oss till vansinne.
Kanske, men ibland är det bra att inte ha det för komfortabelt, sägs det.
Han stannar.
Jag satte mig bredvid mrs Mao vid bankettbordet.
En av utmaningarna med livet som president,
är dessa ändlösa cocktailpartyn, sociala plikter och banketter.
Folk som känner mig kan berätta
att småprat är inte min starka sida.
Speciellt inte på mandarin.
Så mrs Mao och jag stirrade på varandra.
Houstons tandregleringsförening President RICHARD NIXON
På andra sidan bordet, mrs Nixon och ordförande Mao...
...stirrade på varandra.
Och så vidare... Dr Kissinger och deras utrikesminister...
...nu börjar bilden klarna.
Jag står inte ut, Jack!
Reducera presidentskapet till några banala anekdoter.
Jag är som nåt cirkusdjur som gör konster!
Jag trodde det var helt klart
att jag inte vill ha frågor om Watergate, förbannat!
När det blev dags för frågestund
skulle alla jävlar fråga om Watergate!
Det är som om allt annat jag åstadkommit upphört att existera.
Ni får diskutera det tidigare än ni anar.
Hur då?
Frost fick ihop det. Han har pengarna.
Vadå?
Det mesta är lån, vänner hjälpte honom.
Vi börjar banda i slutet av mars.
Det är fantastiskt. Hur mycket tid är avsatt till Watergate?
25%, ett av fyra 90-minutersprogram.
- Vilka är de tre andra? - Inrikes ärenden, utrikespolitik
- och Nixon - mannen. - "Nixon - mannen"?
Gentemot vadå? Nixon - hästen?
Jag tror det är nån slags biografisk sak.
Jag förstår, pappan som försummade mig, bröderna som dog.
Skona mig.
Men ändå, att man fått ihop det är bra, eller hur?
Herr President, det är fantastiskt. Frost håller inte er intellektuella klass.
Ni kan diktera villkoren, återuppbygga ert förtroende.
Om det här går bra...
Om tillräckligt många ser det och ändrar uppfattning...
kan ni flytta tillbaka österut tidigare än beräknat.
- Tror du? - Jag är säker.
Det skulle kännas så bra, att återvända till händelsernas centrum.
Min hunger finns fortfarande kvar, Jack.
Allt handlar i grunden om Watergate, visst?
Det finns inget att oroa sig för.
Det lär ju inte bli några avslöjanden.
Det där har ju stötts och blötts en miljon gånger,
- ingen har kunnat binda nåt till er. - Men det är ändå ett tag
sedan jag pratade om det offentligt. Jag måste göra min läxa.
Vet du vad som skulle vara intressant att veta?
Hans strategi. Var bor han?
- Beverly Hilton, tror jag. - Beverly Hilton.
Jag har ett telefonnummer till några killar vi kan skicka dit.
Kubaner, CIA-tränade.
Herregud, Jack, det var ett skämt.
En vecka senare sa vi adjö till våra familjer,
hoppade på ett plan och flyttade in på Beverly Hilton.
Där började vi med research och förberedelser för intervjuerna.
Vi tog säkerhetsfrågan mycket seriöst.
27 januari, 1977 55 dagar före intervjuerna
Vi hade alla dokument i ett kassaskåp.
Vem var det Mike intervjuade? Haldeman?
Och Ehrlichman.
Jag blandar alltid ihop tyskarna.
Jag blir förvirrad av det.
Vad är Haldemans officiella... Hej älskling.
Vi delade upp jobbet i tre sektioner.
Birt tog Vietnam, Bob tog utrikes- och inrikespolitik.
Och jag fick Watergate och maktmissbruk.
I Hustonplanen fanns frön till olagligheter.
16 februari, 1977 35 dagar före intervjuerna
Egentligen ett försök att legalisera olagligheter.
David måste fråga om det. Avlyssning av studenter.
De har spårat pengarna till honom.
Att öppna folks post.
Avlyssning då?
Han buggade 17 personer.
Även sin egen bror.
Men vi frågar inte om det,
för vore Donald Nixon min bror skulle jag också bugga honom.
Vi har inbrott och intrång.
Vi har avlyssning, konspiration för att befrämja prostitution.
6 mars, 1977 17 dagar före intervjuerna
Och det är Liddy, eller hur?
Leverans från Nate and Al's. Det bästa från delin.
Vi behöver servetter.
Hur frågar vi om Kambodja?
Jag tycker du borde säga:
"Hur långt kan man tänja regeringsprivilegiet
innan det blir odemokratiskt?"
Frågan honom som kväkare.
"Hur känns det som kväkare att utplåna ett helt folk?"
Hemliga mutfonder
Är de intresserade av att köpa reklamtid?
Ger de oss pengarna? Hur seriösa är de?
Du måste visa att han är en antidemokratisk person.
Inte för inte kallas han "Tricky Dick".
Då jag skrivit om och iakttagit Nixon,
spelade jag honom på repen.
Kollegorna kastade åt mig en fråga
och jag försökte förutse hans reaktion.
Vita husets avlyssningssystem.
Vi är inte de första att använda ett sånt.
22 mars, 1977 1 dag före intervjuerna
Johnson och Kennedy använde det.
Hustonplanen... avlyssning, maktmissbruk.
Andra administrationer gjorde värre saker.
Och bara på skoj, din gode vän Jack Kennedy.
Han satte på allt som rörde sig, valfuskade och tog oss till Vietnam
och Amerikas folk älskade honom för det!
Medan jag, Richard Milhous Nixon,
arbetade dygnet runt i deras tjänst och de hatade mig!
Titta. Titta. Nu svettas jag.
Fasen också! Fasen också!
Och Kennedy är så jäkla stilig! Och blåögd!
Kvinnorna jagar honom! Han satte på allt som rörde sig.
Han var på min hund Checkers en gång. Hon hämtade sig aldrig!
Mina herrar! Äntligen en vän i amerikansk press.
Jack Anderson på Washington Post.
"När Nixon möter kameror
"i första intervjun sedan han lämnade Vita huset,
"kommer han att korsförhöras som han stod i ett vittnesbås.
"Frost har anlitat tre topputredare för att hjälpa till med researchen.
"Helt klart kommer intervjuaren inte att hålla igen."
"Topputredare?"
- Får jag vara topputredare ett? - Får jag vara topputredare "Deep Crack"?
David, får jag prata med dig?
Efter min senaste bok var jag rätt säker på att Colson,
hans mest lömske hejduk
- Colson, okej. - Colson träffade Nixon
före 23 juni.
Jag kunde inte hitta utskriften.
Men om jag får söka en vecka hos domstolen...
En vecka? Jim, vi kan inte avvara dig så länge.
Jag tror det är användbart.
Kan jag hjälpa dig?
Ska vi få dit Nixon i intervjuerna,
måste vi lägga oss i bakhåll, överraska honom.
Oroa dig inte, Jim. Vi tar honom.
Jack Brennan. Han är lite upprörd.
- Jag tar det där inne. - Han kommer.
Watergate.
- Ja. - Våra advokater vill att vi enas
om en definition av ordet.
Är inte det ett stort hotell och kontorskomplex i Washington?
Du vet vad jag menar. För intervjuerna.
Vi vill föreslå att Watergate är ett paraplybegrepp för allt negativt.
Vänta lite.
Så alla andra anklagelser mot honom, Brookingsinstitutet,
rörmokarna, fiendelistan, allt det går in under Watergate.
Korrekt.
Absurt! Ett klart brott mot vårt avtal.
Okej. Hur skulle du definiera Watergate?
Bara det...
Inbrottet den 17 juni, påföljande mörkläggning och utredning.
Bra. Då har vi inget avtal.
Bra. Då kan du vänta dig en stämning
på mer än 20 miljoner i skadestånd och inkomstbortfall.
Kontraktet säger klart och tydligt,
att Watergate inte får utgöra mer 25%.
Men det står inte att resterande 75%
får han mala på och låta som presidenten.
"Mala på"? Herregud. Har du ingen respekt?
Kom ihåg vem du talar om.
Du vet lika väl som jag att 60% av det han gjorde som president var rätt.
Och 30% var fel, men han trodde det var rätt då.
Då återstår 10% när han gjorde fel och visste om det.
Jäkla mediefolk. Ni är så inskränkta.
Jag kan garantera att om du blåser oss på de 60%,
ska jag krossa dig, om det så tar hela mitt liv.
Idiot.
Se på dig. Snygging.
God natt, dyra prinsar.
- Hejsan. - Hej då.
Vi ses imorgon.
Varför smoking?
David ska gå på en filmpremiär.
Kvällen innan vi börjar banda?
- Vad är det för film? - "Glasskon och rosen."
- Askungen-filmen? - Ja. David är exekutiv producent.
Borde inte vår intervjuare vara utvilad
och fokuserad på det aktuella jobbet?
Oroa er inte. David är en underhållare av högsta kaliber.
Han har varit i pressade lägen förut.
När det är dags går det bra. Okej?
Sa han "underhållare"?
- Ja. - Är det ordet?
- "Underhållare". - Inte "journalist" eller "intervjuare"?
Nej. "Underhållare".
Bara av nyfikenhet, var befinner du dig just nu? Mentalt?
Jag föreställer mig ökendammet, mörkret,
lidandet och den obeskrivliga ensamheten
i den vildmark jag kommer att förpassas till,
av mina politiska kollegor i Washington.
När ni kan, gå direkt till utrikespolitik, Mao,
- Chrusjtjov. - Håll till höger!
Ni kan prata utrikespolitik hela dagen.
Jag tycker inte historien om Mao på banketten är förlegad.
David, somliga i medievärlden tror
att du kommer vara för försiktig mot presidenten.
Vad gör du om han vägrar svara?
Då ska jag fråga om och om igen.
Men jag ska säga att jag förväntar mig inte att han ska vägra svara.
Jag hoppas det blir en kaskad av öppenhjärtighet.
"En kaskad av öppenhjärtighet"? Från Richard Nixon?
Tror du på det?
Nej. Jag tänkte att det var en fras som skulle tilltala dig.
Det är en konstig prick.
- Han började som komiker. - Är det så?
- Gifte sig nästan med Diahann Carroll. - Vem?
Sångerskan.
- Är inte hon svart? - Jo, sir.
Här är Frost-mappen. Vi satte ihop den som en del i våra allmänna förberedelser.
Okej. Nu fortsätter vi jobba.
Ikväll handlar det om "Glasskon och rosen",
som är en riktig höjdare. Jag hoppas alla ska se den.
Intervjudag 1 - 23 mars, 1977
- Jag skulle inte druckit så mycket kaffe. - Drick inte mer.
Lycka till.
Jag ska tänka på dig.
Dick! Vänta!
Så ni vet, jag tänker börja med Johns idé,
"Varför brände ni inte banden?"
Nej.
Jag ber, nej!
David, du kan inte göra så.
Det skulle ta oss till Watergate före den överenskomna tiden.
Vad är det för mening med kontrakterade tidpunkter för olika ämnen,
om man ignorerar dem?
- Det är krig. Utan handskar. - Fränt.
- Det ger oss fördel. - Det är riskfyllt.
Han kan lämna inspelningen och vi kan inget göra.
Eller värre, han kan stämma oss.
Vi kunde inte spela in i Casa Pacifica
på grund av kustbevakningens radiostörningar.
Så vi hamnade i det lite enklare, Smiths hus.
Det ägdes av en lokal republikansk affärsman.
- Mr Frost. - Mr Frost, här borta.
Så var det dags igen.
Hallå där.
Ursäkta mig, mina vänner.
Nixon, du har blod på händerna!
Lögnare!
Familjen Smith vill att vi sätter tillbaka möblerna.
De har tjatat på alla.
Jag har skrivit fyra böcker om honom,
men det här är första gången jag träffat honom.
Han är längre än jag trodde. Och solbränd.
Han kunde åtminstone sett lite härjad ut.
Ska du skaka hand med honom?
Skojar du? Efter vad han gjort?
Jag tar inte hans hand.
Får jag presentera Bob Zelnick, redaktör?
- Hur står det till? - Angenämt, herr President.
Och Jim Reston, han gör research.
Trevligt att träffa er, mr Reston.
Herr President.
Sir? Jag har ett rum åt er här.
Oj. Det var förkrossande. Tillintetgjord.
Han kommer aldrig över det där.
Lägg av.
Jag har placerat er här bak.
Det här är ert vilrum.
Presidenten kan ni se på stora monitorn. Markservicen är där ute.
Håll det vid den temperaturen.
Herr President?
Innan vi börjar vill jag tala om
hur glada vi är att mrs Nixon återhämtat sig.
Tack. Det stämmer. Hon är mycket bättre nu.
Hon har just börjat besvara alla kort.
Och vi, å vår sida,
vill gärna tala om hur mycket vi uppskattar att du fick ihop det här.
Tack.
Vad jag förstår var det rätt kämpigt.
- Ja... - Hur mycket har det kostat?
Stör det att jag frågar? Kom igen. Det är bara mellan oss.
Nåja. Två miljoner.
Två miljoner? Jösses. Jag visste inte att vi gjorde "Ben Hur".
Säg mig en sak. Har du fått ihop allt nu?
Inte riktigt. Men vi närmar oss. Alla är hyggliga och låter kraven anstå.
Nja, inte riktigt alla.
David, jag börjar med dig i bild.
Ursäkta mig. Jag vill ha en näsduk här, om jag får.
Är den utanför bild?
Enligt kontraktet tror jag att vi kom överens att efter varje fråga,
skulle jag få torka min överläpp innan jag svarar.
Och det visas inte när ni klipper ihop det.
Du känner väl till mitt problem med transpiration.
Ni tänker på er tv-debatt med Jack Kennedy 1960?
Det sägs att min fuktiga överläpp kostade mig presidentposten.
Folk som hörde den på radio trodde att jag hade vunnit.
Men television och närbilder, de skapar sin egen logik.
Så nu kräver de att jag använder näsduk och att jag låter trimma mina ögonbryn.
Sextio sekunder.
- Trimmar du dina? - Nej.
Givetvis inte. Du är ljushyad.
Blå ögon. Du har inga problem med transpiration.
- Inte som jag vet. - Du är tydligen född att vara på tv.
Var beredd att starta bandet om 30 sekunder.
Ta plats.
De där skorna.
- De är italienska, eller hur? - Mina skor? Ja, det tror jag.
Det var intressant.
Du tycker inte att de är för feminina?
Nej.
Jag skulle tro att nån i din bransch kan ha dem.
David, vi startar med kamera två,
om fyra, tre, två... Starta David.
Herr President. Vi ska täcka många ämnen
i detalj under resans gång.
Men jag skulle vilja börja helt utanför sammanhanget,
med att ställa en fråga som varje amerikan
och folk över hela världen vill att jag ställer.
Varför brände ni inte banden?
Den jäveln!
Mr Frost, jag är förvånad över din fråga
eftersom vi har en överenskommelse, ett kontrakt.
Jag har för mig vi skulle avhandla Watergate i den sista inspelningen.
Men om dina tittare verkligen fäster stor vikt vid det,
då ska jag kanske helt kort svara på det nu.
Det som förmodligen väldigt få människor vet är att inspelningssystemet i Vita huset
installerades av min föregångare, Johnson,
delvis för att undvika behovet av en sekreterare vid alla möten,
och delvisför att spela in alla verbala överenskommelser,
oavsett hur improviserat eller tillfälligt det var.
I början, när jag kom till Vita huset krävde jag att systemet skulle tas ur bruk.
Jag gillade inte alls tanken på det.
Men president Johnson upprepade flera gånger att det vore galet
att ta bort systemet, som han tyckte...
I boxning kan man i början
se i utmanarens ansikte,
när han känner kraften i mästarens första jabb.
Det är liksom motbjudande, när han inser
att månader av pep talk, hårdlansering,
uppblåst självkänsla, bara var en illusion.
Man kunde se det hos Frost.
Om han inte tidigare kände till kalibern
på den han mötte,
visste han det halvvägs in i presidentens första svar.
Ni förstår, eftersom de bästa råden nästan alltid är konfidentiella.
Nu när banden offentliggjorts,
lär folk aldrig mer känna sig trygga när de talar i förtroende i Vita huset.
De lär inte längre erbjuda sina råd, så till slut är det,
det politiska systemet och därmed landet som förlorar på det.
Där har du din "fräna" öppning.
Så när bestämde ni er...
När visste ni att ni skulle avgå?
Den är bra.
Det minns jag exakt. Det var den 23 juli.
Efter att det var klart att demokraterna i söder, som fortfarande var emot riksrätt,
pressats hårt av representanthusets talman.
Den kvällen sa jag till Al Haig: "Jaha, det var det. Där rök presidentämbetet."
Givetvis försökte Al övertyga mig att inte göra det.
Och vicepresident Ford - glöm inte
att han var den som hade mest att vinna på att jag avgick,
han var övertygad att vi skulle vinna riksrättsomröstningen.
John, vi måste göra nåt.
Läget är desperat.
Tjugotre minuter på en fråga?
Vi tar en paus.
Vi byter band.
Avbryt inspelningen.
Ursäkta, mina herrar. Vi måste göra paus. Bandbyte.
Hur var det? Får du det du vill ha?
- Det är fantastiskt. - Bra.
- Ursäkta. Ett ögonblick, sir. - Ta den tid du behöver.
David, du måste stoppa hans svävande.
Det är bara inledande ordbyten.
Sessionen är två timmar.
Nästan hälften har passerat. Vi missar viktigt material.
Beslutet att avgå,
- vi borde plocka poäng på det. - Ska jag byta till Vietnam?
Nej! Ta fram nåt om kvällen då han avgick.
Det var Nixon när han var som lägst.
På knä med Kissinger? Du kan sätta dit honom med det.
- Var det okej? - Perfekt, sir.
Jag lät inte för arrogant eller självupptagen?
Inte alls. Ni lät kontrollerad, statsmannalik.
Fortsätt så.
Långa svar. Kontrollera utrymmet.
- Släpp inte in honom. - Jag förstår.
- Klar. - Bandet går.
Vi är tillbaka i kamera tre om fyra, tre, två och...
När man läser redogörelsen för de märkliga sista dagarna,
tycks er mest känsloladdade stund ha varit
era förtroliga samtal med Henry Kissinger.
Var det, det mest känsloladdade ögonblicket i er karriär?
Bra.
Jag skulle säga att det var det mest känsloladdade ögonblick jag nånsin haft.
Men det är svårt att säga vilket ögonblick som är mest känsloladdat,
för alla är olika.
Jag minns dagen då Eisenhower dog.
Åh, herregud.
Och när jag gifte bort min dotter Tricia.
Och dagen under senatsförhören
när Julie, min yngsta, kom in i mitt arbetsrum.
Hon slog sina armar om mig och kysste mig. Hon grät.
Och hon gråter så sällan.
Hon sa: "Pappsen, du är den bäste."
"Pappsen, du är den bäste!?
"Och vad du än gör, stöder jag dig.
"Du måste ta dig igenom den här pärsen."
Så vackert.
Kissinger och jag var i Lincolnrummet,
tillsammans började vi minnas
somliga av de beslut vi varit delaktiga i.
Det gällde Kina, Sovjetunionen, fredsöverenskommelsen i Vietnam.
Låt mig berätta nåt jag aldrig berättat för nån.
Varje gång jag haft ett svårt beslut att fatta...
Vi befann oss då i Lincolnrummet,
har jag gått till det här rummet för att be.
"Henry, jag är kväkare, du är jude, ingen av oss är särskilt ortodox,
"men vi har, var och en på vårt eget sätt, en djup religiös känslighet.
"Så om du inte har nåt emot det, skulle vi kunna ha en stunds tyst bön?"
Så vi knäböjde. Det var framför bordet
där Lincoln signerade frihetsdeklarationen.
Sedan, efter ett tag reste vi oss båda och...
Ursäkta.
- Är det något problem? - Det är dags.
- Det har gått över två timmar. - Verkligen? Så snabbt?
Jaha, herr president, vår tid verkar vara slut.
Det var synd. Jag började gilla det här.
Utmärkt, båda två. Vi får jättebra material.
Det är lustigt också, för jag hade väntat mig frågor om Vietnam.
Vi hade förberett oss för det. Eller hur, Jack?
Ja, det hade jag också.
Vi fastnade i gamla minnen.
- Det kan man säga. - Så, i övermorgon, klockan tio.
Ja, absolut.
Jag ser fram mot det. Hej då.
Ni behöver inte säga nåt.
Vad ska du säga till honom?
Han måste in i matchen, få honom tyst.
David, vi har en del problem vi måste diskutera.
Oroa dig inte. Jag tar hand om det.
Men vi måste...
Jag är också besviken.
Kan vi hoppa över obduktionen för tillfället?
Jag måste tillbaka
och träffa lite folk från Weed Eater.
Tack, allihopa! Jättebra jobbat!
Marv, Lloyd. En fantastisk dag.
Vi ses snart igen.
- Vad fasen är Weed Eater? - Ett trädgårdsredskap.
En av våra sponsorer.
Vad hände med Xerox? Eller General Motors eller IBM?
Alla ledande företag gick inte in.
Vi fick med Alpo.
- Det är hundmat, eller hur? - John, John. Vi har börjat banda.
Det är nära nu, eller hur? Väldigt nära?
Det får du fråga David.
Är vi nära, John?
- Jag tror vi har 30%. - Kvar? Eller 30% sålda?
Återigen, du får...
Sålda. Trettio% är sålda.
- Herrejesus. - Jag trodde vi var fullt finansierade.
Det var vi. Men finansieringen var kopplad till reklamförsäljning
och den har kraschat.
Varför?
Projektets trovärdighet. Vad är reklamförsäljning baserad på?
Jag förstår att ni är oroliga,
men kan ni ta det lite lugnt med David?
Han har enorm press på sig.
Just nu betalar han faktiskt allt det här själv,
så han satsar mer än bara sitt anseende.
Men inte vi?
WEED EATER AKTIEBOLAG
Ni verkade helt säkra senast.
Jag förstår inte. Varför har ni ändrat åsikt?
Galenskap. Det handlar om Richard Nixon.
Intervjuerna kommer att få siffror runt 35%, minst.
Jimmy! Ja, tillbaka igen, som ordspråkets onda krut.
Jag vill inte göra så här mot en vän,
och jag vet att du redan satsat mer än jag bett om.
Men jag behöver ytterligare lite mer hjälp. Jag ligger riktigt illa till nu.
Intervjudag 2-25 mars, 1977
Jag fick titta på banden från igår.
- Och? - Ärligt? Alldeles för tamt, David.
- Fortsätt. Slå mig, John. Med en käpp. - Jag menar allvar.
Du måste pressa honom mer.
Börja luta dig framåt. Angrip mer.
Börjar han sväva, pang,
ställ en ny fråga. Generalisera inte.
Var detaljerad. Låt honom inte hålla sina 23 minuter långa predikningar.
Behåll distansen
innan bandningen startar.
Han lekte med dig igår,
Ben Hur och finansieringen.
Det är psykningar. Ta inte upp kampen.
Glöm inte att du tampas med en som kan spelet.
Jag förstår.
Storinkvisitorn!
Bara din förtrogne vän och granne.
Det är okej. En lampa exploderade.
Det är därför jag har Secret Service.
Inget att oroa sig för.
Som president vänjer man sig vid sånt.
Ed, kom hit och byt ut den här lampan.
Koncentrera er, sir.
Okej, vi börjar om. Starta när jag räknat ner.
Var beredd med bandet. 30 sekunder.
Tystnad.
- Hade du det trevligt igår kväll? - Ja, tack.
Fick du idka otukt?
David, börja i kamera två om fyra, tre, två och...
Herr President, ni kom till makten med löfte om fred.
Men väl i Vita huset
fördjupades Förenta staternas engagemang i Vietnam. Och kriget förlängdes
med katastrofala konsekvenser.
Känner ni att ni svek folket som valde er?
Vietnam var inte mitt krig. Jag ärvde det.
- Det tycktes mig... - Bryt in.
...som att orsaken till att vi var där,
inte fullt ut hade förståtts av det amerikanska folket.
Det verkade för mig som de inte hade insett
hur viktig den här prövningen var, för den amerikanska trovärdigheten.
Världen såg på för att se om vi hade karaktär nog att genomföra det.
Jag kunde ha retirerat. Det kunde jag.
Jag kunde skylla på mina företrädare.
Jag kunde ha dragit tillbaka trupperna tidigt från Vietnam.
Och mycket troligt fått nåt skandinaviskt fredspris på köpet.
Men jag trodde på saken
och ibland leder det man tror på, in på en svårare väg.
Man skulle kunna säga att jag var den sista förlusten i Vietnamkriget.
Säg det till de med båda benen förlamade.
Ta Kambodja nu.
Och Kambodja? En invasion alla avrådde från.
CIA och Pentagon trodde att den skulle misslyckas.
- Varför genomföra den? - För det första,
som ett resultat av vår räd in i Kambodja, samlade vi in 22 000 gevär,
15 miljoner patroner, 150 000 raketer och granatkastare,
allt från nordvietnameserna.
De skulle annars ha använts mot amerikanska soldater.
Men ett avgörande berättigande av räden,
var den förmodade existensen av ett,
"högkvarter för hela den kommunistiska militära verksamheten i Sydvietnam".
Ett slags "Bambu-Pentagon" som visade sig inte alls existera.
Och genom att med B-52:or lägga
bombmattor över hela landet och radera hela civila områden,
radikaliserade ni ett tidigare måttfullt folk.
Enade dem i antiamerikanska känslor.
Och skapade ett monster i de röda khmererna
som ledde till inbördeskrig
och folkmord.
Bra.
Kör videobandet.
Ni håller säkert med, det är en del upprörande bilder.
Det var aldrig Förenta staternas policy att döda civila. Det var fiendens sätt.
Och om du frågar:
Beklagar jag förlusterna på båda sidorna i kriget? Självklart gör jag det.
Låt mig berätta, det tär på en.
Men när man...
Jag har tvivlat...
Jag minns byggjobbaren i Philadelphia.
Han sa: "Jag har bara en invändning mot Kambodja-grejen.
"Om ni hade gått in tidigare
"kanske ni hade tagit vapnet som dödade min son för tre månader sedan."
Så ångrar jag att vi gick in i Kambodja?
Nej! Det gör jag inte. Jag önskar att jag gått in tidigare. Och hårdare!
Nu har han honom.
Det var fasansfullt. Det var fasansfullt. Han var så självsäker.
Jag är ledsen, grabbar. Jag är helt slut av allt pratande.
Var det bättre?
Det var det. Otvivelaktigt bättre.
- Vad kommer sedan? - Utrikespolitik.
- Jättebra. Ryssland, Kina, stormaktspolitik. - Så?
Om han tar poäng i Vietnamfrågan,
tänk dig hur det går i hans paradämnen.
Det blir ingen vacker syn.
Lösningen var att han måste växa några tum. Det var plågsamt.
Chrusjtjov ringde upp och bad mig ingripa.
Han och Mao drog inte jämt.
Intervjudag 3 - 28 mars, 1977
Chrusjtjov visste att Mao skulle prata med mig.
Jag var den ende som Mao skulle lita på personligen, mellan fyra ögon.
När David försökte pressa honom, gjorde Nixon slarvsylta av honom.
Vadå för revolution, David?
Du lät Nixon påstå, att landet befann sig i en revolution.
Med demonstranter som "bombade och angrep" poliser.
Så minns inte jag det.
Det jag minns är folk som protesterade fredligt och lagligt
mot Vietnamkriget!
Till slut lät avlyssning och inbrott
som en förnuftig åtgärd!
Jag är ledsen att ni känner så, men jag delar inte er syn.
- Beträffande vad? - Allt!
- Jag tyckte vi gjorde framsteg idag. - Är du galen?
Får jag berätta hur illa det är.
Efter bandningen hörde jag två tekniker som sa,
att de aldrig röstat på honom.
Men om han ställde upp idag skulle han få deras röster.
Du får honom att se ut som en president!
Och hoppa över småsaker, David.
Vem bryr sig om han tog med sig Vita husets säng
- till Europa? - Jag!
Det är irrelevant!
Det är sådana banaliteter som distraherar en prat...
En vadå?
Fortsätt. Säg det. Du tänkte väl säga "pratshowvärd"?
Ja, det tänkte jag.
Jo, det är meningslöst att försöka besvara era invändningar.
Det är helt enkelt så, jag delar inte er pessimism och oro.
Och det här löjliga självplågandet, är som jag ser det, bara deprimerande.
Och hotar att stjälpa hela projektet.
Hör på. Om det är någon här som tror att vi kommer att misslyckas,
är det bäst att den lämnar oss nu,
annars smittar det alla andra.
Ingen?
Okej.
Bra.
Jag föreslår att i stället för att hänga här och grubbla i fem dagar,
åker vi på varsitt håll över påsk.
Men innan vi åker vill Caroline och jag att vi firar med en liten middag,
på Patric Terrails nya ställe.
Firar? Firar vadå, David?
Att vi alla snart jobbar på Burger King?
Det är min födelsedag, Bob!
Jag skulle vilja fira min födelsedag med några vänner.
Grattis på födelsedagen David
Är det Neil Diamond?
Är det Sammy Cahn?
Hörde du, David?
- Herrejesus, det är Hugh Hefner. - Åh, herregud.
- Jag tror det. Med Michael York. - Det där måste vara bunnies.
Är det bunnies? Riktiga bunnies?
David, bara att få ihop allt är en otrolig prestation.
Ingen annan skulle klara det.
Intervjuerna kommer att vara till hjälp
för framtida akademiker och historiker.
Är det så illa?
- David! - Patrick!
Oj, vilken uppsluppen atmosfär. Sitt, för all del.
Det ser ut som intervjuerna har gått bra.
Ännu bättre. Jordskredsseger. Presidenten leder med 11 - 0.
Verkligen?
Det var glädjande.
Jag är så glad att allt gått planenligt.
Jag förstår.
Är det inget vi kan göra?
Verkligen?
Bra. Tack för att jag fick veta det.
De har lagt ner den australiska showen.
Nej, David.
De bad mig se över mina prioriteringar.
Min producent är orolig att showen i London kommer efter.
Jag har satsat allt
och det finns ingen garanti att det blir nåt.
Vad har jag gjort? Vad tänkte jag på? Varför stoppade ingen mig?
Man borde fysiskt ha stoppat mig!
Vi behöver inte gå ut ikväll. Vi kan väl stanna hemma.
Jag går ner till Trader Vic's och hämtar hem nåt.
Kött eller fisk?
David?
Jag ringer från restaurangen.
Jag tar... en ostburgare.
Det låter gott. Jag älskade ostburgare förr,
men dr Lundgren fick mig att sluta med dem.
Han sa åt mig att byta till keso och ananas i stället.
Han kallar dem mina Hawaii-burgare. Men de smakar inte burgare.
De smakar cellplast.
- Jag hoppas jag inte stör. - Nej.
Det är fredagskväll.
Du har troligen nån där som du underhåller.
- Nej. - Vad gör du då?
En stilig ung man.
En eftertraktad ungkarl ensam en fredagskväll.
Tja, om ni måste veta. Jag förbereder vår sista sittning.
Den viktiga sista sittningen.
Watergate.
Jag antar att hur du hanterar Watergate,
avgör om intervjuerna blir en framgång eller ett misslyckande.
Borde jag vara nervös?
Nja, jag ska göra mitt bästa.
Ja, gör det. Alla medel är tillåtna.
Det är märkligt.
Vi har suttit mitt emot varandra
och pratat i timmar. Det känns som dagar i sträck,
och ändå har jag knappt lärt känna dig.
En hos oss gjorde under förberedelserna för intervjun, en profil på dig.
Jag är ledsen att säga det, men jag läste den först ikväll.
Det finns en del intressant i den.
Metodistbakgrunden, de blygsamma omständigheterna.
Sedan börjar du på ett stort universitet fullt med rikare, snofsigare typer.
Vilket var det? Oxford?
Cambridge.
Snobbarna där, såg de ner på dig också?
Självklart gjorde de det. Det är det tragiska med oss, eller hur, mr Frost?
Oavsett hur högt vi kommer, de ser fortfarande ner på oss.
Jag vet inte vad ni pratar om.
Jo, det vet du.
Kom igen nu. Oavsett antalet priser eller spaltmeter det skrivs om dig,
eller hur högt ämbete jag har, är det inte tillräckligt.
Vi känner oss fortfarande som den lille mannen,
nollan som de sa att vi var hundra gånger om.
Smartskaften på college. Höjdarna. De välbeställda.
Folk vars respekt vi ville ha. Verkligen hungrade efter.
Är det inte därför vi jobbar så hårt nu?
Kämpar för varje halmstrå. Stretar oss upp på ett ovärdigt sätt.
Om vi är ärliga, om vi gör en personlig reflektion ett ögonblick.
Om vi tillåter oss glänta på förlåten till den dunkla plats vi kallar vår själ,
är det inte därför vi är här nu? Vi båda två?
Sökande efter en väg tillbaka till en plats i solen.
In i rampljuset. Tillbaka högst upp på prispallen.
För vi kunde känna hur det försvann. Vi var på väg, båda två, ner i smutsen!
Där snobbarna alltid sa att vi till slut skulle hamna.
Krälande i stoftet.
Ännu mer förnedrade genom vår patetiska energi.
Så, åt helvete med det där!
Vi låter inte det hända, inte nån av oss. Vi ska visa dem.
De ska få äta upp vår fortsatta framgång.
Våra fortsatta rubriker. Våra fortsatta utmärkelser! Och makt! Och ära!
Vi ska få de jävlarna att sätta i halsen!
Har jag rätt?
Det har ni. Förutom att bara en av oss kan vinna.
Ja.
Och jag ska vara din hårdaste motståndare.
Jag ska utmana dig med allt jag har.
För rampljuset kan bara lysa på en av oss.
Och för den andre blir det ödemarken.
Utan något eller någon som sällskap,
utom rösterna ringande i våra huvuden.
Du märker antagligen att jag tagit ett glas.
Inte så många. Bara ett eller två.
Men, tro mig,
när det är dags kommer jag att vara fokuserad och redo för strid.
- God natt, mr Frost. - God natt,
herr President.
Med eller utan ost? Jag tog burgare.
- David? - Jag måste jobba.
Vad var det för skitstövel som gjorde det?
Jesus, är det Liddy?
Han måste vara lite galen.
- Ja, det är han. - Han är inte riktigt riktig, eller hur?
Är inte det problemet?
Skit i kabinettet och alla andra.
Inget mer fjäskande. Från och med nu kommer de till mig.
Det är en sak jag vill ha gjord utan några diskussioner.
Säg till den mest betrodde personen du har
på immigrationsmyndigheten.
De ska se över allt som händer på Los Angeles Times.
Allt, understruket. De ska sätta in team för att se
om de bryter mot immigrationslagarna.
- Förstått? - Ja, sir.
Öppna det såret, då dyker det upp massor av saker.
Det vore olämpligt att låta det fortsätta.
Jim! Det är David.
Hej. Vad är klockan?
Hur länge till är du i Washington?
Till tisdag.
Minns du att du nämnde att man skulle gå till den federala domstolens bibliotek?
- ÄIskling, kan du ta honom. - Och söka efter Colson-grejerna?
Jag har ägnat mig åt lite läsning för ros skull här.
Minns du din ingivelse om
mötet mellan Nixon och Colson?
Vad tänker du på?
3 dagar senare
- God morgon. - Och?
Ursäkta mig, sir.
- Klockan är 8.30. Har du sett David? - Nej. Ingen Frost, ingen Reston.
- God morgon. - God morgon. Nu sätter vi igång.
Vad var det om?
Första gången han är sen.
God morgon.
- Herr President. - Mr Frost.
Trettio sekunder till bandstart!
Trettio sekunder. Tystnad.
Om dagens session blir nåt i stil med ert telefonsamtal, bör det bli explosivt.
- Vilket telefonsamtal? - Samtalet till mitt hotellrum.
David börjar i kamera tre om fyra, tre, två och...
Ser man på ert sista år vid makten...
Hindrade ni rättvisan,
Sista intervjun - 22 april, 1977
eller deltog ni en mörkläggning?
Nej.
Det är intressant att du använder termen "hindra rättvisan".
Du kanske inte har läst statuterna för hindrande av rättvisan.
Av en händelse har jag det.
Det har du, säger du det? Då vet du att det krävs, inte bara en handling.
Det krävs ett specificerat korrupt motiv.
Jag hade inget korrupt motiv.
Det jag gjorde var för den politiska stabiliteten.
Men den direkta konsekvensen av ert handlande blev
att två inbrottstjuvar klarade sig undan åtal.
Är inte det mörkläggning eller hindrande av rättvisan?
Jag tycker att inspelningarna visar att istället för att hindra rättvisan,
befrämjade jag den aktivt.
När Pat Grey vid FBI ringde mig, det var den 6 juli,
sa jag: "Pat, sätt full fart med din utredning."
Det är knappast att hindra rättvisan.
Kanske det, men två veckor innan den 6 juli,
vet vi att ni desperat försökte styra eller blockera utredningen.
Hindrande av rättvisan är det,
även om det bara rör sig om en minut.
Och att skylla på att planen misslyckades är inget försvar.
Ett misslyckat rånförsök,
är fortfarande ett rånförsök.
Vänta lite, mr Frost.
Det finns inga bevis av något slag för att jag...
Orsaken är att det saknas 18,5 minuter
av ert samtal med Bob Haldeman,
som på nåt mystiskt sätt raderats.
Det var ett olyckligt misstag.
Bob Haldeman är noggrann och samvetsgrann vid protokollet.
Hans anteckningar är offentliga.
Vi hittade nåt bättre än anteckningar.
Ett samtal med Charles Colson,
som jag inte tror har publicerats tidigare.
Nu kommer det.
Har inte publicerats säger du?
Nej, en av mina medarbetare hittade det i Washington.
Där finns det tillgängligt för alla som lyssnar på banden.
Jag undrar bara om vi hade sett det.
Mer än sett, sir. Ni talade på bandet.
Ni har alltid hävdat att ni fick veta om inbrottet först den 23 juni.
Men den här utskriften av bandupptagningen tre dagar tidigare,
visar klart att det är en osanning.
I den säger ni till Colson: "Hela den här utredningen står still
"såvida inte en av de sju börjar prata.
"Det är problemet."
Vad menar vi när vi säger, "en av de sju börjar prata"?
Sedan går vi vidare till ett samtal med John Dean
den 21 mars, följande år.
I en utskrift står det svart på vitt.
Det här är era egna ord:
Ett: "Du kunde få en miljon dollar i kontanter.
"Jag vet hur de kan ordnas."
Två: "Den viktigaste att hålla koll på är Hunt."
Tre: "Är vi inte tvungna att hantera Hunt-situationen?"
Fyra: "Skaffa fram miljonen. Det verkar vara värt besväret."
Fem: "Du borde ordna det där med Hunt."
Sex: "Du har Hunt-problemet att hantera."
Sju: "Pengarna kan ordnas.
"Ehrlichman kan ordna ett sätt att leverera."
Åtta: "Vi har inget val när det gäller Hunt, annat än 120 000 dollar."
Nio: "Herregud, ge honom de kontanter vi har."
Nån som ägnar sig åt mörkläggning
kan knappast uttrycka det klarare.
Låt mig avbryta dig där, för du gör någonting
som jag inte gör och inte kommer att göra, under de här sändningarna.
Du citerar mig utanför kontexten. Håller dig inte till saken.
Och jag har varit med på intervjuerna utan några anteckningar framför mig.
Det är ert liv, herr President.
Nu säger ni
att ni inte visste nåt innan den 21 mars.
Men i februari kom er personlige advokat till Washington
för att skaka fram 219000 dollar i mutpengar till inbrottstjuvarna.
Förväntar ni er att vi ska tro att ni inte visste nåt om det?
Jag trodde pengarna var till humanitära ändamål.
För att hjälpa behövande med deras juridiska försvar.
De levererades på taket på telefonhytter, under antaget namn,
på flygplatser. Av folk med handskar.
Det är inte så advokatarvoden betalas.
Jag har förklarat det här förut.
Det var Haldeman och Ehrlichmans affärer.
Jag visste ingenting. Okej, bra! Du drog en slutsats,
jag klargjorde min inställning. Låt oss gå vidare. Sätt igång med resten!
Om Haldeman och Ehrlichman verkligen var ansvariga,
när ni kom på det,
varför lät ni inte arrestera dem?
Är inte det en ytterligare mörkläggning?
Jag kanske borde ha gjort det.
Kallat in FBI och sagt: "Där är de två männen.
"Iväg med dem, ta deras fingeravtryck och sätt dem i fängelse."
Jag är inte sån. Haldeman, Ehrlichman, jag kände familjerna,
kände dem när de var barn. Men pressen på mig
att låta dem gå blev för stor.
Jag gjorde det. Jag högg av ena armen
sedan den andra, och jag är ingen bra slaktare.
Jag har alltid hävdat att det de gjorde,
det vi alla gjorde, inte var kriminellt.
När man har presidentmakten, tvingas man göra många saker som inte,
i lagens striktaste mening, är lagliga. Men man gör dem
för de är i nationens intresse!
Vänta. Ni säger egentligen
att i vissa situationer,
kan presidenten besluta om det är för nationens bästa,
och då göra nåt olagligt?
Jag säger att när presidenten gör det, betyder det att det inte är olagligt.
Ursäkta?
Det är vad jag anser.
Men jag inser att ingen annan delar den åsikten.
Så, i så fall accepterar ni då,
för att rensa luften en gång för alla, att ni var delaktig i en mörkläggning?
Och att ni faktiskt bröt mot lagen.
Herregud, vi fick honom.
Fan!
- Vi tar en paus. - Vad fan händer?
Bryt.
Stoppa intervjun nu.
Det beslutar inte jag. Prata med regissören.
Be honom komma till mig.
Vi har ett problem.
- Vad gör du? - Paus?
Byt band.
David, får jag prata med dig?
Vad händer? Han var på väg att erkänna.
Det här är ett kritiskt skede.
Vi kan stämma er.
Du saboterade medvetet intervjun.
Vi kan hitta en lösning som passar alla.
En lösning? Vad menar du? Det är en intervju!
Ge honom en vecka ledigt! Ett år!
Ge honom massage!
Vad gjorde du? Kastade du in handduken, Jack?
- Tyckte du synd om mig? - Sir, jag kände bara att,
om ni skulle gör nåt känsligt avslöjande,
borde vi tänka igenom det ett ögonblick, göra en översikt.
Jag vill bara med eftertryck framhålla hur avgörande viktigt det här ögonblicket är.
Och hur många möjliga förödande konsekvenser
ett oplanerat känslosamt avslöjande kan få.
Jag vet. Men att fortsätta, och fortsätta att förneka allt...
Jag uppskattar gesten.
Vi kallar det ett misstag.
Är vi klara?
Han har haft massor av tid
att koka ihop nåt svävande skitsnack, så var beredda.
Det blir bra. Börja där du slutade.
Trettio sekunder.
Tio sekunder.
David? Fyra, tre, två och...
Vi pratade om perioden 21 mars till 30 april
och de misstag ni gjorde, och så vidare. Jag undrar,
kan ni sträcka er längre än till ordet, "misstag"?
Ordet som inte räcker för att få folk att förstå.
Vilket ord skulle du vilja använda?
Herregud.
Okej.
Eftersom ni frågar. Jag tror det finns tre saker
folk vill höra er säga.
Ett, att det antagligen var mer än misstag. Att det begicks fel.
Att det kan ha varit kriminellt.
För det andra, att jag missbrukade makten jag hade som president.
Och för det tredje, jag utsatte det
amerikanska folket för två år av onödiga kval.
Jag ber om ursäkt för det. Jag vet hur svårt det är.
För vemsomhelst. Speciellt för er.
Men jag tror folk behöver höra det.
Och jag tror att om ni inte säger det,
kommer ni att jagas resten av ert liv.
Det är sant. Jag begick misstag. Förfärliga misstag.
Sådana som var ovärdiga en president.
Sådana som inte levde upp till det mått av excellens jag alltid drömt om
som ung.
Men om du minns så var det en svår tid.
Jag satt fast i ett krig på fem fronter.
Med en partisk press, en partisk kongress,
en partisk senatskommitté.
Men... Ja, jag medger att det fanns tillfällen då jag inte fullt ut tog det ansvaret
och jag var inblandad i en mörkläggning, som du kallar det.
Och för alla dessa misstag känner jag en djup ånger.
Ingen kan veta hur det känns att avgå som president.
Men,
om du vill att jag ska falla på knä på golvet och kräla i stoftet...
Nej! Aldrig.
Det var mitt hjärtas misstag, inte min hjärnas.
Men det var mina misstag och jag beskyller ingen annan.
Jag förstörde för mig själv.
Jag gav dem ett svärd och de tryckte in det
och vred om med välbehag.
Jag antar att om jag varit i deras ställe hade jag gjort detsamma.
Och det amerikanska folket?
Jag svek dem.
Jag svek mina vänner.
Jag svek landet.
Och värst av allt,
jag svek vårt lands styrelseskick.
Och drömmarna hos alla dessa unga människor som skulle jobba för regeringen,
men som nu tänker: "Det är för korrumperat", och så vidare.
Jag svek det amerikanska folket.
Och jag måste bära den bördan resten av mitt liv.
Mitt politiska liv är över.
Det som verkligen är synd, eller en villfarelse med tv,
är att det förenklar. Det förminskar.
Stora komplexa tankar, tidsperioder,
hela karriärer reduceras till enkla stillbilder.
I början förstod jag inte varför Bob Zelnick var så euforisk
som han var efter intervjuerna.
Eller varför John Birt blev så rörd att han
klädde av sig naken och sprang ut i havet för att fira.
Men det var innan jag verkligen förstod
den reducerande kraften i närbilden.
David hade lyckats, den där sista dagen,
att få, under ett flyktigt ögonblick, det ingen undersökande journalist,
ingen åklagare, ingen förhörskommitté eller politisk motståndare lyckats få.
Richard Nixons ansikte,
svullet och härjat av ensamhet, självförakt och nederlag.
Resten av projektet och dess misslyckanden skulle inte bara glömmas,
de upphörde att existera.
Är det här det man kallar tax?
NixonlFrost-intervjuerna blev mycket framgångsrika.
De fick de högsta tittarsiffrorna ett nyhetsprogram
någonsin fått i USA.
David var på omslaget till Time och Newsweek.
Även ärrade politiska journalister
hörde av sig med ursäkter och gratulationer.
Intervjuerna? Nej, jag såg dem inte. Jag kunde inte.
David träffade den förre presidenten en gång till.
Innan han åkte till London,
körde han ner till San Clemente för att säga adjö.
Hej, mr Frost. Trevligt att ses.
Miss Cushing.
Var snälla och ursäkta mina golfkläder. Det är pensionärens officiella uniform.
- Är ni på väg hem? - Ja.
Mot en ny och ljus gryning med nya projekt och utmaningar?
- Vi får hoppas det. - Så bra för er.
Jag såg inte intervjuerna när de sändes.
Men man säger att de var en stor framgång.
Det är väl så att journalisterna som var
väldigt positiva till dig var inte så trevliga mot mig.
Ja, det var tråkigt att se.
Kondoleanser behövs inte.
Jag väntade mig inget annat från de där horungarna.
Jösses, förlåt mig miss Cushing.
Jag borde ha sagt "valparna",
men Manolo älskar hundar och han hatar att jag pratar skit om djur.
Kan jag ta fram nåt till nån?
Vill ni ha lite te? Champagne?
Vi har kaviar som shahen av Iran skickade.
Nej, tack.
- Det är inget besvär. - Nej, vi måste...
Bra, bra. Tack för att ni tittade förbi.
Du var en värdig motståndare.
Adjö, herr President.
Herregud! Jag glömde nästan.
Jag tog med en present. Skorna ni beundrade,
jag tog med ett par åt er.
Men jösses. Tack.
Jag är rörd. Ha en trevlig resa.
Du, David, kan jag få tala med dig privat, bara en minut?
Du vet dina fester?
De jag läser om i tidningarna?
- Trivs du verkligen på dem? - Givetvis.
Du har ingen aning om hur lyckosam det gör dig.
Att tycka om människor. Bli omtyckt.
Att ha den resursen. Den lättheten. Den charmen.
Jag har inte det. Har aldrig haft det.
Man kan undra varför jag valt ett liv,
där man är så beroende av att vara omtyckt.
Jag är bättre lämpad för tankeverksamhet,
debatt, intellektuell disciplin. Vi kanske valde fel.
Kanske skulle du ha blivit politiker och jag den obeveklige intervjuaren.
- Kanske det. - David,
ringde jag verkligen dig den där kvällen?
Ja.
Diskuterade vi nåt viktigt?
- Ostburgare. - Ostburgare?
Adjö, sir.
New York, London och Sydney välkomnade David tillbaka med öppna armar.
Så gjorde även hans vänner och sponsorer
som tjänade en förmögenhet på intervjuerna.
Han fick tillbaka sina tv-program. Även sitt bord på Sardi's.
Richard Nixon fick aldrig
den upprättelse han så desperat ville ha.
Hans mest varaktiga arv
är att än idag får alla politiska förseelser suffixet "-gate".
David Frost fortsatte att jobba som programvärd och nyhetsintervjuare.
Idag är hans årliga sommarfest ett fast inslag i det brittiska umgängeslivet.
Intervjuerna med Nixon är fortfarande det mest framgångsrika programmet han gjort.
Richard Nixon gav ut sina 1 000 sidor långa memoarer 1978,
men var alltid omstridd.
Han reste till Kina och Ryssland igen, men nu som privatperson.
Han förblev i stort sett borta från statliga uppdrag tills han dog
i slaganfall 1994.